Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Han vil ikke ut. -Hva?
Han vil være der inne.
Hvorfor?
Han sier at verden er for jævlig.
Har du allergier?
-Nei. Hva? -Ikke rør deg.
Spre beina.
Pust dypt.
-Slapp av. -Ja.
Du kan klare det, småen.
Slik ja. Det er over.
-Du var flink. -Flott jobba.
Slik ja.
Godt gjort.
-Hva skjedde? -Han ble der inne.
-Hvem? -Mateo. Han vil ikke ut.
Jeg så ei saks der inne.
Hva nå?
Jeg vet ikke.
Hva skal han leve av?
Han får vel spise meg.
Og deg.
BARDO, en usann fortelling om en håndfull sannheter
Velkommen om bord i Metro Expo Line.
Endestasjonen er
stasjonen i Santa Monica sentrum.
Neste stopp er Expo Park, USC-stasjonen.
Er det normalt?
Er den lyden normal?
Takk for at du reiser med Metro.
Din sikkerhet er vår topprioritet.
Hjelp oss ved å holde verdisakene og pengene dine ute av syne.
…ved å ringe Metros sikkerhetstelefon: 888-950-SAFE.
Ser du noe, si noe.
Neste stopp er
La Cienega. Jefferson stasjon.
Det de fleste trodde var et rykte, er sant.
Etter flere ukers spenning mellom de to landene…
Fanken.
…er Carlos Soler, president av Mexico,
på besøk hos utenriksministeren i Det hvite hus.
Ikke mye er kjent, men kilder
i Det hvite hus påstår at USAs regjering kan ha
godkjent Amazons plan
om å kjøpe den meksikanske delstaten Baja California.
Det stemmer.
Amazon, det amerikanske selskapet,
ønsker å kjøpe
Baja California
og har den fulle støtten til USAs regjering.
Dette er alt presidentene Halbrook og Soler sa om temaet
på pressekonferansen.
Grenser er menneskeskapte.
De må underkastes menneskelige behov.
Ved å flytte grensen kan noe av den tredje verden
kanskje bli et lovet land i den første verden.
President Soler og jeg ønsker at denne transaksjonen
blir en hyllest til begge våre land.
La oss feire denne økonomiske integrasjonen som en suveren avgjørelse.
Forhandling, ikke invasjon.
I en folkeavstemning bestemte Mexicos folk…
Han har ventet.
Ambassadør Jones.
Mr. Gama.
Har de flyttet deg inn i borgen?
Nei, men det er et arrangement her i kveld,
og Mexicos regjering har bedt meg si noen ord.
De øver i ettermiddag.
Beklager at du måtte reise så langt.
Det går bra.
Et øyeblikk trodde jeg president Halbrook hadde utnevnt deg til keiser av Mexico.
Ikke ennå.
Hva skjer der ute?
Som du vet,
feirer vi 175-årsjubileet
for slutten på krigen mellom våre land.
"Feirer"?
En hyllest.
Ærlig talt var det ikke en krig, men en invasjon.
Unge menn på begge sider siktet på hverandre.
Mange liv gikk tapt.
Ja, dere mistet noen tusen.
Vi mistet mange flere og halve landet.
Dere mistet det ikke.
Nei, for dere tok det.
-Vi betalte for det. -Ja.
Femten millioner pesos.
La oss ikke snakke om fortida. Vil du ha te?
Nei takk.
Jeg har prøvd å få et intervju med president Halbrook i månedsvis.
Jeg lovet stabssjefen hans
å stelle plenen til Det hvite hus gratis.
Jeg tror jeg kan hjelpe deg.
Jaså?
Hva med et eksklusivt intervju
med presidenten, én time, på Det ovale kontor?
-Seriøst? -Ja.
Men du må gjøre noe for oss.
Jeg tenkte meg det.
Presidenten vet at du er
en viktig stemme i Latin-Amerika.
Vi har jobbet med avtalen i månedsvis.
-Derfor vil jeg snakke med ham. -Hør.
Det er viktig at denne administrasjonen bygger bro
med latinomiljøet, og spesielt Mexico.
Og siden du vinner Alethea-prisen,
blir du viktig innen seriøs journalistikk.
Jeg forandrer ikke på talen min.
-Jeg trodde du ikke hadde en. -Riktig.
Så da må du ikke endre den.
Og med dette eksklusive intervjuet finner du kanskje en ny tråd.
Steven!
Tenk over det.
Er det greit?
Slik.
Få følge deg ut.
Hvordan går det med familien din?
Bra, takk. Alle har det bra.
Du må vise meg rundt.
Jeg pleide å komme hit som barn.
Studerte du her?
Nei, de tok oss med hit for å lære om niños héroes.
Vet du hva det er?
Å ja.
Nei. Det gjør jeg ikke.
Sent i den meksikansk-amerikanske krigen
ble en gruppe studenter, kadetter,
omringet av amerikanske soldater her i denne borgen.
De ble slaktet ned.
Men etter hvert ble det skapt en myte om hendelsen.
Hvilken myte?
De var barn.
Ja.
Derfor kaller vi dem gutteheltene.
Ærede landsmenn!
Før det faller i fiendens hender,
tar jeg med meg fedrelandets flagg!
Måtte myten stige over Mexico
og for alltid beskytte oss!
Faen.
Har du skrevet talen din?
Bare meksikanere kan gjøre et vanærende nederlag til en mytisk seier.
-Har du hodepine? -Litt.
Høyden og forurensningen plager meg alltid
de første dagene i Mexico.
Det samme skjer med faren min i hovedstaden.
Han sier at Mexico ikke er et land, men en sinnstilstand.
Den er god. Hvordan har faren din det?
Bra. Sitter fast i Oaxaca. Emfysemet hans plager ham.
Synd. Hils ham fra meg.
Ja visst. Skal jeg stoppe ved et apotek?
Nei takk, Antonio.
På radioen sa de at du skal være på Luis Valdivias TV-show.
Ja. Jeg ville ikke, men du vet hvordan Lucía er.
Hun tvang meg til å godta invitasjonen.
Så du ikke hva han sa om den siste dokumentaren din?
Luis? Nei, hva sa han?
Ikke noe bra.
Han sa du var verre enn Malinche.
At du vanæret journalistikken og hvem vet hva annet.
Det er dokufiksjon, Antonio.
Kan du ikke spillet, fortjener du ikke å bli tatt alvorlig.
Jeg har ikke sett dokumentaren din.
Men jeg så fyren på TV.
Han gjorde meg forbanna.
Luis er i et møte, men sa han kommer mens du blir sminket.
Gratulerer, mester.
Velkommen tilbake.
Takk.
Når var du her sist?
For over 30 år siden, tror jeg.
Tretti? Jeg er så gammel.
Velkommen igjen. Bare gå.
Velkommen.
Kan du åpne?
Vi er tilbake på Bocaguanga.
Vi har en ny sak som dere ikke vil tro.
Ingen løftet en finger for å hjelpe ham.
På togets endestasjon var han eneste passasjer.
Jævla gringoer.
En rengjøringshjelp fant ham.
En landskvinne, Refugio Domínguez.
Hallo, Refugio.
-Hei. -Vi fikk snakke med henne i dag.
Vi får snakke med henne.
Takk for at du kom. Hva skjedde?
Jeg skulle vaske togvogna som vanlig og så at den ikke var tom.
Jeg trodde det var en fyllik, for det er vanlig her.
Men så så jeg fiskene på gulvet.
Alle var døde…
Kom igjen!
Ja! Kom igjen! Hør etter!
Ikke gå! Jeg…
-…sju, åtte… -Ikke gå dit!
Én, to! Raskere!
Vent!
Silverio, jeg… Unnskyld.
Vent.
Stopp!
Dere er usynkronisert!
-Tania, til høyre! -Faen ta deg! Hva vet du?
Det er alltid den samme dritten med deg!
Dere, innta posisjoner.
Priscilla, på merket. Fem, seks, sju, åtte.
Denne veien.
Her er det. Jeg forlater deg her.
-Takk. -Ikke noe problem.
Er det synsbedrag?
Hallo, Marta.
Silverio Gama.
Jeg trodde du ble drept av en mine i Afghanistan.
Jeg er ennå her. Like hel. Enn så lenge.
-Hvor lenge er det siden? -Evigheter.
Århundrer.
-Unnskyld, jeg var… -Opptatt. Vet det.
Men du kunne ha funnet en ledig stund til å besøke meg.
Sett deg.
-Går du med denne? -Bør jeg ta den av?
Ja, ikke sant?
Luis prøvde å være glad på dine vegne.
Han sendte meg seks flasker Prosecco.
Slik gratulerer han deg uten å si det.
Han kom aldri over at du forlot ham.
Jeg forlot ham ikke, Marta.
Jeg dro for et år, og det ble 20.
Jeg flykter fra sensorene, og se hvor vi er.
Jeg jobbet hardt for å bli en god uavhengig journalist,
så filmskaper.
Mamma syns ennå det var mitt livs verste avgjørelse.
Luis kunne også ha dratt.
Ingen truet ham.
En gang kalte han Mexicos president og apostlene hans
udugelige og…
TV-direktøren
ringte ham mens han var på lufta.
Han hengte ham nesten opp etter ballene.
Det er et mirakel at han ennå har showet.
Det er ingen helter på denne kanalen.
Alle spiser den samme dritten.
Vi er vettskremte for å miste det lille vi har.
Tania?
Hva er det?
Tania Kristel?
Hva ser du på?
Unnskyld.
Kjenner jeg deg?
Nei, men jeg kjenner deg. Jeg så deg på TV hele tida.
Hva tenker du på?
Don Silverio Gama!
-Luis, kompis. -Hvor har du vært, cabrón?
Hei.
Velkommen tilbake.
Unnskyld, få en klem, cabrón. La ham være, Marta.
Når jeg er ferdig.
Det ansiktet kan ikke fikses.
Få fem minutter.
-Ikke rør deg. -Hva gjør du?
-Kjempebra. Twitteren min vil eksplodere. -Nok!
Ikke vær en drittsekk, cabrón.
Se på ham.
Han er ennå sint fordi jeg lot ham i stikken.
Rasende!
Jeg har det mest populære talkshowet i Mexico, pappa.
Ja, du intervjuer bare youtubere.
Det er også nyheter, ikke sant?
Klar.
Få en klem, kompis.
-Jeg har savnet deg. Vi begynte her. -Ja.
-Hvor mange dager blir du? -Ikke mange.
Har du skrevet tale til seremonien?
Nei.
Jeg tenkte meg det.
Jeg elsket din forrige dokumentar, Usann fortelling om en håndfull sannheter.
-Sinnssyk. -Likte du den?
Veldig.
Men det var drøyt der du deler en røyk med Hernán Cortés.
Hvordan vet du hva Cortés eller Juan Escutia tenkte?
Gikk du tom for levende mennesker å intervjue?
-Jobber du alt med den neste? -Ja, jeg skaffer penger.
Det blir månedsvis med research, mange reiser.
Hvordan kan du bruke så mye tid på én ting?
Verden forandres for hver uke, hver dag, hver tweet.
-Ti sekunder. -Spørsmålene mine?
-Jeg ga dem deg. -Jeg har dem ikke.
Vent. Jeg har dem. Jeg er klar.
Kom igjen!
Slapp av.
Velkommen til nok en episode av La oss anta.
Dette er en spesialsending.
Jeg har med en nær venn
og tidligere mednyhetsanker, Silverio Gama.
Anerkjent dokumentarfilmskaper, og den første
meksikaneren som mottar Aletheaprisen for journalistisk etikk,
tildelt hvert fjerde år av USAs journalistforbund.
Du får den i Los Angeles om noen dager.
Dette intervjuet sponses av Los Molinos kaffe.
Ganske enkelt…
…deilig.
Hvordan går det? Hvordan føles det å være i Mexico igjen?
Du må være kjempenervøs. Mye avhenger av denne prisen, ikke sant?
Silverio?
Er du med oss?
Sjekk mikken. VI har visst et mikk-problem.
Unnskyld. Dette er risikoen med direkte-TV.
Jeg går rett på sak.
Noen av kollegene våre sier at amerikanske liberale bruker deg,
og at prisen er en kompensasjon for ytre høyres angrep på landet vårt.
Vet du om dette?
La oss anta at de gir deg prisen
for å glede alle meksikanerne…
…i Los Angeles.
Vil du ikke snakke om det?
La oss snakke om privatlivet ditt.
Som den store Sainte-Beuve sa,
en manns privatliv, hans gjerninger og avgjørelser,
selv det han spiser, definerer arbeidet hans.
Opprørte det deg at de kalte deg "mørken" som barn?
Moren og bestemoren din ble flaue over at du så…
…mer innfødt ut enn hvit?
Var den forakten ekte?
Det er familien din, ikke sant?
Señor…
Alejandra Bravo sa på Instagram… Husker du den første kjæresten din?
Da du var 16, rømte du med henne for å oppleve et eventyr,
men du nektet å ta av deg undertøyet!
Du var redd for Guds vrede, helvete…
Hva tenkte du på?
Ville du gifte deg som jomfru?
Den store Silverio Gama var en mørkhudet bilvasker,
en dust, en ubetydelig radiomann.
Men i dag har han en æresgrad fra UNAM.
Han er Chevalier des Arts i Frankrike, men har ikke høyere utdanning.
Han er en priviligert oppkomling
som vil skildre fattigdom og elendighet,
men er bestevenn med dette TV-selskapets eier.
Og familien hans støtter fotballaget Club América.
Hvordan føles det for "sannhetens vokter" å bli kritisert?
Du laget TV-reklame for kapitalismen i årevis,
men plutselig er du kunstner.
Vår venn har visst ikke lyst til å snakke.
Og tausheten sier alt.
Utrolig, Silverio.
Du lurer gjerne gringoene og andre i fella,
men nå er du taus.
Så synd.
Vi tar en rask reklamepause og er straks tilbake.
Silverio…
Hører du meg?
Unnskyld at jeg er sen.
Hvor er du?
Jeg prøvde å få et intervju med Halbrook.
Jeg føler at du hører meg.
Jeg hører deg, Lucía.
Der er du.
-Hvor dro du? -Jeg vet ikke.
-Hva mener du? -Jeg var rundt omkring.
Hvorfor dro du ikke til intervjuet med Luis?
Vil du ha noe å drikke?
La oss anta-produsentene ringer stadig.
-Jeg kunne ikke si noe. -Jeg ringer dem senere.
Luis ringte hele dagen. Han er rasende.
Han sa de hypet intervjuet hele uka.
Det var du som sa ja. Jeg ville ikke dra.
Så nå er det min feil.
Jeg var redd de ville ydmyke meg og gjøre meg til latter.
Hvorfor skulle de det?
Fordi alt er en spøk.
Hva da?
Jeg prøver å bli godtatt av folk som forakter meg.
Jeg handler før jeg tenker i håp om å få det jeg vil, og når jeg gjør det,
avskyr jeg det.
Jeg skammer meg over at jeg ønsket det.
Hva mener du?
Jeg prøver å overbevise meg om at det jeg gjør, er viktig,
at det er verdt anerkjennelse.
Når den kommer, føler jeg ingenting.
Men jeg føler at jeg ikke fortjener den.
-Selvsagt gjør du det. -Fortjener hva? Det er overmot.
Din manglende ydmykhet er overmot. Du gjør alltid det samme.
Du gjemmer deg i årevis.
Og når du får anerkjennelse,
blir du bitter, gir opp, blir deprimert, spiller offer.
-Vet det. -Det er utmattende.
Det er mye jeg vil forandre, men det går ikke.
Jeg har prøvd.
Bedragersyndromet ditt er ynkelig.
Du kunne iallfall ha ringt.
Det mener Luis og alle andre.
-Alle vet det. -Det er galskap.
Du blir uunngåelig til det du tror andre tror du er.
Folk er bare interessert i banalitetene i privatlivet vårt.
De bryr seg ikke om noe annet vi gjør.
Og det finner du ut først nå?
Det var verre å ikke gå. Luis håner deg på nettet.
Det er ikke publikum som ler, men hans millioner av følgere.
Se hva han la ut.
Livet er kun en serie av idiotiske bilder.
Eksponering for enhver pris.
Gjentar samme scener der vi driter,
tørker oss i rumpa, synger "Gratulerer med dagen".
-Piller oss i nesen. -Slutt.
-Hva er det? -Leppene dine beveger seg ikke.
Plager det deg?
-Ja, hold opp. -Greit.
Før eller senere må du ringe Luis.
Vet det.
Hvordan våger du å la ham vente direkte på TV?
Jeg drar til Uruapan.
Når?
I morgen, har jeg sagt.
Det er den største messen, og Lucero kan ikke dra alene.
Jeg har vært borte for lenge.
Så…
Da blir det i dag.
Har vi noe valg?
Lucía?
Jeg fant deg.
Lucía?
Vil du gifte deg med meg?
Lucía?
Pappa…
Lorenzo?
Hva er klokka?
Sent… Tidlig. Jeg vet ikke.
Du må ikke opp på en stund.
-Jeg hadde en fin drøm. -Hva drømte du?
Du løp etter mamma gjennom leiligheten.
Dere lo.
Mamma hadde brystene ute.
Så du oss?
Nei, det var en drøm.
Men…
Jeg hadde mareritt etterpå.
Jeg hadde et gjennomsiktig plastrør
i munnen, og det blåste masse luft,
og jeg svulmet opp som en ballong.
Jeg fikk ikke puste.
Det blokkerte strupen min.
Så… jeg dro det ut… med hendene.
Snakk lavere, du vekker søsteren din.
Hun sover ikke.
Hun sover, som meg.
Det var folk i vinduene som så på meg,
men de sa ikke noe.
Min bror Mateo var der også.
Folk gikk, du satte deg på sengen min
og så trist på meg… eller sint.
Men nå ser du på meg, og det er det jeg drømmer.
Og det gjør du også.
-Men vi er våkne. -Nei. Jeg drømmer deg.
-Du kan ikke drømme at du drømmer. -Jo.
Jeg kan det.
Gjør dette vondt?
-Nei. -Sier du det?
Hva med nå?
-Nei. -Og nå?
Nei, fordi jeg drømmer.
La oss gjøre dette:
Jeg klipper av deg en hårlokk og legger den i nattbordet.
Om du finner den når du våkner i morgen, er vi våkne.
Slik.
God natt.
Pappa?
Paco er syk.
Hvordan vet du det?
Han har mark.
Han virker frisk for meg.
-Pappa? -Ja?
Hvorfor kalles den Los Angeles?
Jeg vet ikke.
Er det engler i Los Angeles?
Kanskje. Sov nå.
Pappa.
Jeg vil ikke forlate dem her.
-Hvem? -Paco, Guido og Ernesto.
Jeg vil ta dem med.
Vi snakker om det i morgen. Sov nå.
Hvor var du?
-Du lukket ikke døra, -Det gjør ikke noe.
-De kan ikke høre oss. -Jo.
Hva gjør du?
Han er tilbake.
Igjen?
Skyv ham inn igjen.
-Hva er det? -Han vil ikke.
Vent.
Han kommer stadig tilbake.
Jeg tror han ville fortelle oss noe.
Han er en baby. Hva skal han si?
-Han prøver å bebreide oss. -For hva?
For avstanden mellom oss.
For egoismen min.
Husker du at jeg eksploderte kvelden før?
Derfor mistet vi ham.
Vi mistet ham ikke.
Han valgte å ikke komme.
Lorenzo sa at han så Mateo i en drøm.
Hvordan kunne han, om Lorenzo ble født et år senere?
Uvesentlig. De husker ham.
Vi fortalte barna stadig vekk at Mateo ikke var her
fordi han fløy rundt himmelen på små vinger.
Husker du?
Mateo er bare en idé nå.
Ikke noe menneske.
Folk kommer og går.
Ideene blir igjen.
Jeg husker ikke ansiktet hans.
Hvordan kan et barn bli til et vagt minne?
Jeg fikk aldri sjansen.
Til hva?
Jeg vet jeg kan være en god far.
Stakkars lille gutt.
Om jeg så ansiktet ditt, ville jeg også ha krøpet inn i moren min.
Synet av deg må ha skremt vettet av ham.
Stakkars Lorenzo og Camila hadde ikke noe valg.
De må se på dette bildet hver dag.
Vi bør la Mateo dra.
Vi kan begynne med å ta ham ut av rommet.
Vi må finne et nytt sted for Mateo.
Et sted han kan hvile.
Opp, Silverio.
Jeg lager frokost.
Hvem kommer?
Hallo? Kom opp.
-Det er Miguel. -Hvem?
Frisøren. Han har vært her før.
-Så tidlig? -De henter oss kl. 19.00.
Den er 10.00. Skal du gå med oppsatt hår i åtte timer?
Ja, for deg. Vær takknemlig.
Dere kunne ha lukket døra i natt før dere gjorde hva dere enn gjorde.
God morgen, Lorenzo. Sovet godt?
Jeg passer knapt i senga.
Jeg lager egg. Vil noen ha?
Nei takk.
Silverio?
Egg?
Hvem er det?
Miguel.
-Hvem? -Frisøren.
Gå på stua. Vi møtes der.
I dag er det fest i Journalistforbundet.
-Jeg trodde det var i morgen. -Nei, i dag.
Takk for at du er så snill mot Miguel.
Hva syns du om dette?
-Hva er det? -Nabolaget mitt. Colonia Narvarte.
Martin vil vi skal begynne videoen med bilder av røttene mine.
God idé, men ikke bruk den musikken.
Ok.
Kjedelig.
Hvorfor?
Pappa, hvem bryr seg om røtter?
Alle vet at alle har et opphav.
Men ikke alle kjenner opphavet mitt.
Du har rett. Om jeg ikke bryr meg, hvem gjør det?
-Vil du se en film? -Ja. En "bilm".
Hva syns du?
Er det meg?
Nei, ikke sett på den.
Det er pinlig.
Jeg forbyr det.
Hvor fant du den? Har ikke hørt den på årevis.
-Vi tok den opp på vei til Zihuatanejo. -Mamma, slutt.
Faren din og jeg tok opp alt de første… hva? Tolv årene?
Alle lyder på alle turene.
Til og med fjertene dine.
-Ja. -Vent, hør på dette.
Er det Japan?
Utrolig.
Ikke bruk det, pappa.
Hvorfor ikke?
Det er lyden av livene våre.
Cabrón, vask håret. Når kommer Camila?
Etter lunsj. Hun ringer meg når hun lander.
Chilaquilene dine er klare.
Spis, Silverio. Du har hatt en lang dag.
Det er ingen egg.
-Er snart tilbake. Jeg blir med Miguel. -Ingen egg.
Hva er det?
En av mine rareste og mest følelsesladde dokumentarer.
På vei til USAs grense for å søke asyl
stoppet folkene i karavanen for å be i Cerro de las Piedras,
og jomfruen av San Juan de los Lagos viste seg.
De var mange, men de kom seg aldri til grensen.
Da vi prøvde å finne dem,
lå bare klærne og eiendelene deres igjen.
Ingen tegn til likene.
Noen sa at jomfruen tok dem.
Kanskje var det et svar på så mye tro og desperasjon.
-Og du tror det? -Nei.
Jeg tror ikke på noe før jeg ser det.
En dokumentarskaper skal ikke tro eller ikke tro.
Han må bare se for å vite hvor han skal fokusere.
Og noen av dem fortalte kameraet utrolige historier.
-Du skal vel ikke ta det med i videoen? -Jeg tror det.
Hvorfor?
Fordi vi for en stor del er et immigrantland.
Disse folkene ofrer og drar fra alt.
For her er de ingenting. De ser etter noe bedre.
Er det bedre å vaske toaletter på en burgerrestaurant?
For mange av dem er det det.
De drar fordi de vil. Vi dro også.
Det er ikke det samme.
Vi forlot også alt her.
Men de har ikke noe valg. De drar fordi de er arbeidsløse.
De blir drept og utpresset.
Vi manglet ikke noe. Vi var immigranter på første klasse.
Jeg skjønner ikke.
Hva da?
Hvordan representerer dette deg?
Hvorfor bruker du dem til å snakke om ditt liv
om du ikke vet noe om hvem de er eller livene deres?
Du filmer dem og intervjuer dem.
Du tjener penger på dem, men kjenner dem ikke.
Hvem gjorde deg til konge?
Hva?
Du er 17 og oppfører deg som om du vet alt.
Da jeg var på din alder, jobbet jeg på fiskebåt…
Den dumme båten igjen. Gi deg.
Slikt skjer når du gir noen alt
uten at de lærer noe.
Du verdsetter ikke noe fordi du aldri har jobbet for det.
Du har ikke noe ansvar.
Det er din feil.
Hva?
Du brakte meg til verden.
Ingen fortalte meg noe.
Ingen gjør det.
Barnet ditt blir tenåring, og det er en fulltidsjobb.
Alt er et problem.
Jøss, jeg ba deg ikke bringe meg til verden.
Jæv…
Du skjønner det vel?
Du respekterer ikke noen eller noe. Ikke engang foreldrene dine.
Og menneskene med liv du syns er deprimerende,
de respekterer iallfall hvem de er, forfedrene og skikkene…
Ritualene deres eksisterte lenge før USA,
et land som kun respekterer penger, lærte å gå.
Du kjenner dem ikke.
Det er sannheten, men ikke din, selvsagt.
Men hvordan vet du om jeg verdsetter ting eller ikke?
Jeg verdsetter ting, men andre enn de du gjør.
Og ting koster meg mye.
Å vise følelser. Du vil jeg skal gjøre det mer.
Ja.
Det koster meg mye, men jeg gjør det.
De er ikke følelsene du vil jeg skal vise,
så de kan ikke være sanne.
Slutt å snakke engelsk.
Hvorfor?
Vi er i Mexico. Vi er meksikanere og snakker ikke engelsk!
Kunne du ikke ta telefonen?
Hallo?
-Du gjør alltid det samme. -Hva?
Når vi er i Mexico, prøver du å overbevise meg om hvor kult,
dypt, åndelig og kulturelt det er.
Men det er det ikke.
Folk lider og sulter.
Lorenzo.
Om du elsker Mexico så høyt,
hvorfor tok du Camila og meg til USA?
Hvorfor vokste vi opp der?
Det var Reynolds.
Han sa at prøveprisutdelingen er neste tirsdag kl. 17.00 LA-tid.
Gratulerer. Du er en drittsekk, pappa.
Landet som kun respekterer penger, skal gi deg en pris.
Og du skal motta den.
Jeg gleder meg til å høre hva du skal si.
Immigrantene forsvant ikke på grunn av jomfruen.
De døde.
-Du vet du ikke er annerledes. -Hva?
Om noen lovpriser Mexico, sier du at det er elendig.
Om en gringo kritiserer det, er det det mest fascinerende gastronomiske,
antropologiske, kulturelle eksperimentet noensinne.
Lucía, jeg sier at du bare trenger å forlate Mexico
for å skjønne hva du har mistet og de stjålet og ødelagt.
Lorenzo sier at det er et fattig land.
Feil. Rikdommen er bare ujevnt fordelt.
Perfekt. Du vinner igjen, Silverio.
Rettferdiggjøringen din er feilfri. Som alltid.
Når spaserte du i Mexico by sist?
La være.
Vil du virkelig ha en sjanse til?
-Til hva? -Til å være en god far.
Ja.
Du har en.
Med Lorenzo og Camila. De er ennå unge.
Bare vær til stede.
Jeg er her. Hva vil du av meg?
Ja, med laptopen mens du jobber med prisvideoen.
Jeg henter klærne!
Ørkenen er en drapsmaskin.
Om varmen og fjellene ikke dreper deg, gjør et dyr det.
-Hvor skal dere? -Arizona.
Vi krysser Nogales.
Vi tar guden Centéotl, så de gjør ham levende igjen.
Hva skjedde med Centéotl?
Han døde. Det er ikke mais igjen. Vi sulter i hjel.
Man må ikke dø for å havne i helvete.
Det er i Chalchihuites.
Der, i landsbyen vår, er alt død, sult, vold.
-Er det flere med dere? -Barnebarna våre.
Bak der har de Centéotl.
De to barna mine ble drept.
Så vi drar nordover til broren min.
Takk.
Lykke på ferden.
Har dere nok vann?
Der er hun! Kom hit!
Hør på søsteren min! Hun er på telefonen!
Hun sa hun viste seg for dem på Cerro de las Piedras.
Da de nådde åstoppen, ble natt til dag.
Og så viste hun seg! Hun velsigner dem!
Silverio…
Hvordan går det?
Du virker sliten.
Fredelig.
Rolig.
Er du ikke redd?
For hva?
For å dø.
For dere er døden noe kristent.
Et behagelig hjerteinfarkt i sengen.
For oss er den vårt daglige brød.
Å bli kastet i en massegrav.
Her i fengselet kan ingen komme inn og drepe meg.
Men jeg kan få deg drept der ute.
Jeg var fattig, usynlig.
Dere ignorerte meg i flere tiår.
Nå har jeg taket på dere.
Vi er vandrende bomber.
Det er millioner av oss i de fattige landsbyene.
Vi står i hjertet av paradokset.
Vi er en ny art.
Et annet dyr. Vi er ikke som dere.
Hva skulle vi ha gjort?
Dere intellektuelle
elsker å snakke om klassekamp, de marginaliserte.
Så dukker vi opp.
Proletariatet, de nedslåtte og utnyttede, det er gammelt nytt.
Det vokser noe nytt der ute,
oppvokst i søla, utdannet i analfabetisme.
Det lurer i byens hjørner.
Man kan kalle det "post-fattigdom".
Hva forandret seg i slummen?
Penger. Vi har millioner.
Dere er konkurs, og lederne deres inkompetente.
Akkurat!
Skjønner?
Våre metoder er smidige,
deres er langsomme og byråkratiske.
Vi frykter ikke døden. Dere dør av frykt.
Vi bruker ekte våpen,
dere har 38-kalibre.
Vi angriper, dere forsvarer.
Dere sier "menneskerettigheter",
vi sier "ingen nåde".
Dere har gjort oss til TV-stjerner, vi har gjort dere til klovner.
Slumboerne hjelper oss av kjærlighet eller frykt, men de hater dere.
Dere er regionale, provinsielle, nasjonalistiske, korrupte.
Vi har 50 millioner gringo-junkier som fanger.
Våpnene våre kommer fra utlandet, fra yankeene, vi er globale.
Vi glemmer dere ikke. Dere er kundene våre.
Dere glemmer oss så snart sjokket etter volden vår har lagt seg.
Hvordan føles det foran kamera?
Hva tenker du nå?
Fortalte jeg det, ville jeg ha blitt innesperret for livet.
Føler du deg som gringo eller meksikaner?
Jeg har ingen nasjonalitet.
Forstår du hva som skjer i landet ditt?
Nei, jeg forstår ikke landet mitt. Jeg elsker det bare.
Hvordan skal vi reagere på verdens farligste kartell?
Det amerikanske næringslivet?
-Tar du et bilde med meg? -Takk, ja.
-Takk. -Jeg elsker arbeidene dine.
Gratulerer.
-Takk. -God kveld.
Jeg elsker arbeidene dine.
Takk. God natt.
God kveld!
Hvordan går det? Hyggelig å se deg.
-Hallo, Silverio. -Hvordan går det? Ha det gøy.
Den arrogante jævelen.
Er det ikke mezcal?
Jeg så en kelner servere noe der borte.
-Jeg vet ikke. -En slags…
Pappa!
Vennen!
Så godt å se deg!
Flyet mitt var forsinket. Det snør slik i Boston.
Velkommen.
Hva skjer, bror?
Er hele festen bare for deg?
Det virker slik.
Fryktelig. Tantene og onklene mine er der borte.
-Hele familien venter på deg. -Hvor er de?
-Der inne, mamma.
Hallo, god kveld.
Hallo.
-Gratulerer. -Hei. Hvordan går det?
Svoger!
Hvem betalte for dette kalaset? Jeg trodde journalister var blakke.
Om de behandler deg snilt eller slemt, er du uansett sur.
-Ta en drink. De er gratis. -I så fall…
-Mørken! -Kjære søster!
-Jeg elsker dokumentaren. -Bra. Men var den ikke litt sytete?
Og litt lang.
Klarer du ikke å være oppmerksom i 90 minutter?
-Juvelen i kronen. -Jeg er ganske ryddig, ikke sant?
Kanskje jeg kan være med i neste film, selv i hjørnet.
Gratulerer.
Takk.
Du klarte det endelig, jævel!
Jeg har savnet dere.
Datteren min ble gift, du stakk. Pappa døde, du stakk.
Men de arrangerer fest for deg, og her er du.
Tror du Hans Høyhet kommer til våre tullete samlinger?
Godt å se deg. Gratulerer, cabrón.
Du får ikke være i fred. De er forkledde klager.
Hvem skulle ha trodd du fikk en pris fra jævlene
du har kritisert hele livet?
Vet det, ikke sant?
-Du har noe i nesa. -Hva?
Litt dritt etter å ha slikket gringo-ræv.
Siden du er så dum, har du overrasket oss alle.
Drit og dra.
Men seriøst. Jeg beundrer deg.
Takk. Jeg beundrer deg også.
-Hold beina på bakken, hva? -Hva med å løfte på ræva?
Han tok meg! Han kaller meg taper.
Dra til den andre siden og slikk meksikansk ræv.
Ikke kødd med ham. Du havner i avisene.
Se hvem som kommer, Pablo Galindo!
Løp og gjem dere.
Du vil ikke at herskapshuset ditt i Baja skal bli kjent.
Ikke vær dum.
Jeg bryr meg ikke, kompis.
Skål for SIlverio.
En skål!
-Skål! -Skål!
Få en sigarett.
Disse folkene gjør meg gale.
-Hvem er det? -Hvor?
Der borte. Kunstkritikeren. Jeg glemte navnet hans.
Som vanlig.
Hvordan går det?
Hei, Luis.
Takk for at du kom på festen.
Takk for at du ikke inviterte meg, cabrón.
-Lucia, hvordan går det? -Bra, Luis. Så fint du kom.
-Jeg skal ta en mezcal. Vil dere ha noe? -Nei takk.
Mezcal, takk.
Silverio Pocasangre.
Helten.
Journalist, dokumentarskaper/kunstner.
Ikonet som ser ned på oss fra pidestallen.
Som verken kommer til intervju,
eller bryr seg om innsatsen til et helt TV-crew.
Unnskyld, Luis.
For for deg er alle på denne festen løsarbeidere.
Ja, alle sammen. Men du tar feil.
De av oss som ikke rømte fra Mexico, er martyrer.
-Jeg sverger… -Var det ikke nok å svikte meg?
Jeg har prøvd å nå deg i dagevis, og du turte ikke vise deg.
Vet det. Unnskyld.
Hvorfor?
Luis, takk for at du inviterte meg til showet, men…
Men hva?
Jeg klarte det ikke. Unnskyld.
-Er ikke showet mitt bra nok for deg? -Ikke gjør dette.
Vær så snill. Vi to er venner.
Nettopp, cabrón.
Og når venner ringer, tar du telefonen.
Vi er ærlige. Særlig du.
For du er opptatt av sannhet, kritisk tenking.
Ikke si sånt.
Kom igjen, vær så snill.
Du har slaktet arbeidet mitt offentlig tusenvis av ganger.
Luis, hvorfor inviterte du meg?
Hva mener du?
-Hvorfor, om du hater arbeidet mitt? -Jeg er journalist, ikke fan eller lakei.
Du er vennen min.
Jeg tror du har kommet for å proklamere det.
Men i så fall ville du ha sagt det rett til meg, ikke offentlig.
-Vil du høre sannheten? -Ja.
Vil du vite hva jeg syns om dokumentaren?
Kom igjen. Jeg takler det.
Den er pretensiøs og poengløst drømmende.
Den er drømmende for å dekke til det middelmådige manuset.
Den er en blanding av poengløse scener.
Halve tida ville jeg le, den andre halvparten kjedet jeg meg.
Den skal være metaforisk, men mangler poetisk inspirasjon.
Den føles stjålet.
Plagiert. Du har knapt skjult sporene.
Hva er morsomt? Den er banal, tilfeldig.
Greia med soldatene i parykk på Chapultepec borg…
Gi deg.
Først er fyren på toget med amfibier.
Plutselig er han i leiligheten midt i ørkenen.
Bare fordi du kom på det slik.
Hvorfor der og ikke Azteca stadion?
-Hvorfor ikke? -Livet er ikke slik.
Det er kronologi. Orden. Årsaker og konsekvenser.
Det er dokufiksjon, Luis. Humor er alvorlige saker.
Men den er utilsiktet. Du brøt alle regler for god journalistikk.
Faen ta objektivitet, nøytralitet, historie, sannhet.
Egoet ditt ble for stort.
Du var til og med i filmen selv.
Du snakket om deg selv med historiske figurer.
Hvem faen tror du at du er?
Svar, cabrón!
Ikke si sånt. Få en sigarett.
Vil du snakke om livet ditt, si det rett ut.
Skriv en selvbiografi.
Faen ta det. Livet mitt er så kjedelig og banalt.
Hva prøvde du å si?
Snakker du om privatlivet ditt eller kosmos?
Dine personlige tragedier eller politikk?
Hva slags dritt var det? En selvbiografi, en farse, eller…
Jeg er alle de tingene og ingen, Luis.
Du høres ut som en kunstner.
Kanskje det er en fortelling om usikkerhet.
Det passer meg fint.
Pokker ta. En fortelling om usikkerhet?
Luis, jeg er ikke interessert i å snakke om livet mitt.
Hukommelsen har ikke sannhet, kun følelsesmessig overbevisning.
Jeg er lei av å si hva jeg tenker og ikke hva jeg føler.
Du er journalist.
Du må si hva du tenker og tenke hva du sier.
Du hadde gode ideer før.
Hva er det godt for i en verden som unnviker oss?
Du holder på å bli gammel. Klart tilfelle av midtlivskrise.
Kanskje.
I denne alderen går livet så fort at det føles som en krampetrekning.
Et virvar av bilder, minner, fliker,
knyttet sammen.
Er ikke denne stygge byen vakker?
Faen heller, cabrón.
-Beklager å avbryte. -Alt i orden.
Luis Valdivia, kan vi ta et bilde?
-Selvsagt. -Takk.
-I midten, takk. -Ok.
-Her. -Ok.
Perfekt.
Én, to…
Glimrende.
Tusen takk. Vi er store fans av showet ditt.
-Takk. God natt. -God natt.
Ikke glem hvor du kom fra eller hvem du var før du møtte meg.
Hva ler du av, tosk?
Av skråsikkerheten din, cabrón.
Kategorisk, som journalistikken.
Ustabil, som dyktigheten din.
Middelmådig, som talentet ditt.
Jeg ler av din kortsiktige nasjonalisme.
Provinsialismen din.
Ditt knefall for en bransje som driver med offentlig ydmykelse
og nettlynsjing.
Klikkene som sier hva vi skal tro.
Selskapenes nye gullgruve.
Luis, jeg er den jeg er fordi jeg slapp unna deg, dette stedet, TV.
Se på deg.
Vulgær.
Ondskapsfull og stolt av det.
Du er en bedrager.
Samler likerklikk på sosiale medier. Strener rundt med gorillaene dine.
Er venn med presidenten, og fremmer moteriktig ideologi og idioti.
Du er et perfekt bilde på dagens journalist, Luis.
En underholder, en meningsselger.
På grunn av slike som deg har vi ingen sannhet.
Stikk. Dans. jeg er lei av å høre deg.
Tøffe menn danser ikke.
Det er min fars replikk. Ikke bruk den.
Gå, jeg er lei av stemmen din.
Jeg sa jeg ikke vil høre deg.
Endelig.
Hvordan gikk det med Luis?
Si det.
Fantastisk.
Seriøst?
Kom igjen. La oss danse.
-La oss ta en mezcal. -La oss heller danse.
-Nei, vent! -La oss danse.
Jeg har ikke lyst.
Masse menn her lengter etter å danse med meg.
Jungelen kaller visst.
Pappa!
Gjenkjenner du denne sangen?
-Hvilken? -Denne.
Unnskyld, dere. Festen fortsetter snart.
Før vi inviterer æresgjesten vår,
skal vi høre noen ord
fra vår velrenommerte innenriksminister,
Siniestro Quiñones.
Gi ham en applaus.
Tusen takk.
Denne feiringen avsluttes med en viktig pris.
Vi er stolte over at den for første gang
gis til en meksikansk
eller latinamerikansk journalist.
Hvor er æresgjesten?
Kom opp og si noen ord.
-Pappa, hvor skal du? -Hvor er han?
Han kommer snart.
Han er visst ikke her.
La oss rope ut navnet hans!
Jeg har sagt mitt. Det er Silverios tur.
Silverio! Veldig bra.
Hva er dette?
Umulig.
Sønnen min har blitt så grå.
Jeg er nesten på din alder, pappa.
Du er gammel.
Alderen kommer uten advarsel.
Så blir den til en fulltidsjobb.
Gåing, spising, gå på toalettet… Alt er et problem.
Ingen sa det til meg.
Ingen snakker om det.
Fint at du kom.
Hvordan kunne jeg gå glipp av festen din?
Synd at moren din ikke er her.
Det er fryktelig å tenke på at jeg og hun er atskilt for alltid.
Men jeg kan besøke henne på rommet og trekke henne i beina.
Gutten min…
Beklager at jeg aldri har sagt
hvor stolt jeg er av deg.
Men du gjorde det, pappa.
På din måte. Uten å si det.
Jeg skjønte det til slutt.
Du var en god far.
Jeg mistet alt jeg hadde.
Derfor kunne jeg ikke være mer.
En far og tidvis ektemann.
Men jeg skammet meg alltid
over det jeg kunne ha blitt, men ikke ble.
Men du er en verdensmann.
Du er vellykket.
Og du var så lat.
Moren din og jeg ventet aldri dette.
Vet det.
Ikke jeg heller.
Noen ganger skammer jeg meg over meg selv
og hva jeg burde ha blitt.
Går det bra?
Det ville ha hjulpet å vite hva du følte om meg den gangen.
Å høre det.
Å vite at du så meg.
Jeg gjorde mitt beste.
Vi gjør alltid vårt beste,
men det er aldri nok.
Suksess har vært mitt største nederlag.
Jeg gir avkall på alt for å gi Camila og Lorenzo det du ga oss.
Opp med humøret.
Dette er en fest.
Depresjon er en borgerlig sykdom, forårsaket av for mye fritid.
Vi har ikke tid til sorg.
Jeg ser deg hver dag.
Jeg føler deg nær fordi jeg ga slipp på deg.
Jeg savner de store hendene dine, den rene luften.
Samtalene våre.
Du fikk fram det beste i meg.
Jeg er alltid her, gutten min. Når du trenger meg.
Jeg klarer ikke å gi slipp på Mateo.
Du vil til slutt lære hvordan.
Livet er en kort serie med meningsløse hendelser.
Overgi deg til det.
Knytt nevene.
Hold hodet høyt.
La oss drukne skammen med en drink og skåle for din suksess.
-Skål. -Skål.
Husker du hva jeg alltid har sagt?
-Ta en slurk suksess… -Ta en slurk suksess…
Gurgle den, spytt den ut.
Ellers forgifter den deg.
Hvem der?
Hei, mamma.
For en overraskelse.
Jeg visste ikke at du kom.
Jeg ringte deg i går. Vi snakket en stund.
Jeg sa jeg var her i dag.
Har du snakket med brødrene og søstrene dine?
Jeg så dem på festen.
Festen?
De meksikanske journalistene hedret meg.
Jeg skulle invitere deg, men tenkte…
Jeg trodde du kom med barna.
Hvordan går det med Camila og Mateo?
Lorenzo.
Camila og Lorenzo.
Hva sa jeg?
Mateo.
Umulig.
Mateo var dødfødt.
Nei, mamma.
Han levde i én dag, 30 timer.
Det er ikke noe liv.
Det er ikke dette heller.
Jeg skulle ha vært død.
Det har du sagt i ti år.
Alle er døde, men du er her ennå.
Hva gjorde du i går?
Vi gikk på kino.
Med tante Elvira og vennene hennes fra residensen?
Ja.
Og?
Mange gamle folk.
Veldig kjedelig.
Hva ventet du?
Folk som meg.
Min alder.
Men noe rart skjedde.
Hva da?
Jeg gikk på toalettet på kinoen…
Du vil ikke tro det.
Senga mi var der inne.
Noen hadde satt hele soverommet mitt inn dit.
-Du må ha drømt det. -Nei.
Noen tok med hjemmet mitt til kinoen.
Der er det… ute.
Jeg ville bare se slutten på filmen.
Vi er hjemme hos deg, mamma.
Kom igjen, la oss se på patioen.
-Ser du hvordan busken har blomstret? -Ja.
Dette er patioen din. Dette er huset ditt.
-Ja. -Hvordan går det med Susana?
Å, gutten min.
Den hushjelpen stjeler fra meg.
Hun er ikke hushjelp, men sykepleieren din.
Alle disse menneskene er like.
Susana er en utdannet fagperson. Hvorfor ser du ned på henne?
For noen dager siden ga faren din meg noen armbånd
som tilhørte bestemoren din.
Og nå finner jeg dem ikke.
Pappa døde for åtte år siden.
-Faren din? -Ja.
-Nei, gutten min. -Han døde.
Hva mener du, gutten min?
Jeg så faren din i jula hjemme hos broren din.
Han ville ikke snakke med meg.
Han må ha vært sint, eller han er sammen med en annen kvinne.
Han besøker meg av og til.
Når jeg sover på magen, drar han meg i beina.
Og så dysser han meg i søvn med sangen sin.
Hvilken sang?
Jeg husker ikke.
Det er det at…
…første gang jeg og faren din elsket, hørte vi på den sangen.
Og så… plystret han den til deg da du lå i magen min.
Og da du var liten
og skrek og var sint,
roet han deg ned ved å plystre sangen.
Jaså? Jeg husker ikke.
Jeg husker ikke noe fra barndommen min.
Hvem sang den?
Den var Agustín Lara eller… Pérez Prado.
Ringer ingen bjelle.
Snakk med munnen, gutten min. Du gjør meg gal.
Unnskyld.
Men prøv å huske sangen, mamma.
Hvem sang den?
Den egoistiske jævelen tok den med seg.
Unnskyld meg.
God ettermiddag. Hva skal det være?
-Vi har innmat, campechano… -Tunge?
-Tunge. To? -To storfetunger, takk.
Skal bli.
-Med alt? -Ja.
-Er alt i orden? -Ja.
-Trenger du hjelp? -Nei.
-La meg… -Ikke rør meg!
Hva er det med henne?
-Jeg vet ikke. -Er hun død?
Jeg er ikke død.
Jeg er forsvunnet.
-Du er her. -La henne være. De gjør dette hele tida.
-De forsvinner, men kødder med alle. -De kommer ikke tilbake, de dør ikke.
Hva skjer? Si det.
Jeg kan ikke.
De er her og ikke her.
De bare klager, kompis.
Hva er galt?
Tro meg, det er det best å ikke vite.
Martín!
Du!
Politi!
Ideene spiste gudene!
Gudene ble ideer!
Store blærer fulle av galle!
Blærene sprakk!
Idolene eksploderte!
Gudenes forråtnelse!
Fluesverm!
Helligdommen var ei møkkadynge!
Møkkadynga et barnerom!
Bevæpnede ideer vokste, idealiserte idéguder,
skjerpede syllogismer!
Kannibalguder.
Ideer idiotiske som guder.
Rabieshunder. Hunder forelsket i sitt eget oppkast.
Vi har gravd opp raseri.
Kjønnsorgansolas amfiteater er ei møkkadynge.
Et dødt land der ingen av oss dør.
Hvem tror du du er som stjeler Octavio Paz' ideer?
Ordene hans fins fordi jeg eksisterte, Silverio.
Ikke få meg til å le, Cortés.
Du var bare en kjeltring,
en sjakal med machete som skar deg blindt gjennom jungelen.
-Det fins ikke ei bok i kroppen din. -Du kjenner meg ikke.
Ingen kjenner meg.
Om skamfølelsen din tilsvarte den katastrofale erobringen din,
var du kanskje mer ydmyk.
Har du fyr?
Jeg vet hva du tenker på.
I 500 år har folk bebreidet meg uten å forstå noe.
-Vet du ikke hvor du sitter? -Gjør ikke du? Se deg rundt.
En vakker by, bebodd av 300 000 indianere.
-Ikke indianere. -Amerikanere.
-Også feil. -Uvesentlig.
Hvordan kunne 400 spanjoler med 16 ryttere og litt krutt knuse et imperium?
-De indianerne… -De var ikke det!
Kannibaler, samme det. De spiste hverandre som villmenn.
Alle hatet hverandre.
Og alle hatet tlatoanien.
I det hjørnet møtte jeg Moctezuma.
-Bra fyr. -Nei.
Jo.
I hjørnet der borte oppdaget vi Europa.
Vi prøvde å hjelpe dere. Vi ga dere vår Gud og vårt språk.
Og kopper, meslinger og frykten for helvete.
Og gonoré.
Og hæren, oligarkiet og kirken
og 600 år med de styggest tenkelige visekongene.
Se på vår gud Centéotl.
Dere gravla gudene våre og brakte oss en ny, fortsatt blodig,
torturert og korsfestet.
Ikke vær en dust, Cortés.
Du var kun en nyttig utlending.
Det er lett å vinne en krig når fienden, vårt folk, forråder og angriper seg selv.
Jeg ønsket aldri krig.
Jeg forelsket meg i dette landet og dets folk.
Fine ord fra en morder.
Morder?
Jeg la grunnlaget for en ny verden.
Barna mine var de første meksikanerne. Lik det eller ei, jeg er faren din.
Jeg levde som meksikaner og døde mer meksikansk enn noen.
Beklager, men de hater deg like mye i Mexico som i Spania.
Det fins ikke en eneste statue av deg.
Noen ganger tror vi at vi er fra mer enn ett sted
når vi egentlig ikke er noe sted fra.
Hans hat er skjebnen til alle store menn.
Slutt med det barnslige sinnet, Silverio. Hvorfor er du så sint?
Du er verken indianer, mulatt eller bastard.
Se på deg. Du er hvitere enn barna mine.
Nei. Dere vil ikke være indianere eller spanjoler.
Dere har frivillig dømt dere selv til å være bastarder,
sameksistens i limbo.
Faen i helvete.
Skru den av! Du blender meg!
Hva er det?
-Han brente meg med den sigaretten! -Ikke rør deg.
Ikke rør dere.
Ikke rør dere! Vi skal ta et annet opptak!
Kutt! Martin!
Ikke la noen røre seg, i himmelens navn!
Hva er det, cabrón?
-Fem minutter! -Vent!
Døde, forsvunne, posisjoner!
Martín, vi gjør et annet opptak. Vær stille, dere!
Pokker ta!
Det går bra. Nei, jeg filmer med en arrogant regissør.
En film om Hernán Cortés eller noe tull.
Reis deg, Pelayo.
Fint hus.
-Ba Pablo Galindo om leie? -Ingenting. Jeg låner det noen dager.
Rike mennesker gjør ikke noe gratis.
Det er derfor de er rike.
Dette er praktfullt.
Du skal få betale på én eller annen måte.
Pappa, Hortensia og jeg drar til klubben for å hente tingene.
-Kommer. Be Lorenzo hjelpe. -Han tar en lur.
Nei. Det blir det tid til siden.
Livet er fullt av venner, bror.
Jeg drar til stranda før du begynner å knuse ballene mine.
Ikke stjel bestikket, cabrones!
-Kun sølvtøyet, bror! -Eller vin.
-Hei. God morgen. -Bare gå.
Pappa!
Kom hit!
-Hva er det? -Mannen slipper ikke inn Hortensia.
Hvorfor ikke?
-Tjenere ingen adgang. -Hun er familie.
Stedets regler.
-Hva med et unntak? -Går ikke.
Vi er Pablo Galindos gjester.
Beklager. Men alle eierne er enige om regelen.
Tjenere kan ikke bruke fasilitetene.
Ikke engang gå på stranda?
Beklager.
Hvem er sjefen din?
Han har fri i dag.
-Hortensia, dra hjem -Nei. Om hun ikke kan, kan ingen.
-Slik er reglene her. -Gjør noe. Iallfall…
Datter, slik er reglene.
-Jeg ringer Pablo, og… -Hvorfor bry seg?
De rike lager reglene.
La oss dra.
Faen ta stranda!
-Det er offisielt! -Hva da?
Amazon har kjøpt Baja California.
-Stranda tilhører nå gringoene. -Utrolig!
La dem kjøpe hele Mexico. Da får vi det bedre.
Jeg ante ikke at folk i min egen familie var så upatriotiske.
Tenk hvordan det ville ha vært…
-Hva? -Du virker skrubbsulten.
Frukten smaker frukt her.
Hvordan går det?
Bra.
Mamma vil til stranda. Hun sier det er langt dit.
Hun vil dit før solnedgang.
Vi drar snart. Men hvordan går det?
-Med hva? -I Boston?
Er du og Mark sammen?
Ja.
Du virker ikke overbevist.
Det er ikke det.
Alt er bra med Mark.
Ikke alt. Det er det aldri, men…
Jeg tenkte ikke på Mark før du sa navnet hans.
Og så?
Jeg vet ikke.
Det er rart å være her.
Hvor? På stranda?
I Mexico.
Jeg skjønner ikke.
Jo da.
Hvorfor det? Du har masse slekt her…
-Nettopp. -Nettopp hva?
Det er alt som aldri ble til noe. Synet av dem minner meg på det.
Alt som aldri ble til noe.
Ja. Inkludert Mateo.
Mateo er ikke den eneste i Bardo. Jeg føler av og til at vi alle er med ham.
Camila, familien din vil alltid være her. Hjemmet ditt er her, besteforeldrene…
Jeg har det bra, men jeg er trist.
Det er greit. Tristhet kan være bra.
Men du vil alltid ordne ting, forklare dem bort.
Noen ting bare er som de er.
Leien min går ut neste måned.
-Jeg vil dra tilbake til Mexico. -Hvorfor?
For å bo her.
Hva med jobben din i Boston?
Jobben er bra, men jeg utvikler meg ikke.
Jeg er lei av å spise salat på et plastbrett,
alene ved pulten hver dag.
Hva skal du gjøre i Mexico?
Jeg vet ikke.
Jeg liker ideen, men du må bli mye mer forsiktig.
Vennene mine bor her, og ingenting har skjedd med dem.
De bor på et avsperret område med vakter.
Sjåfører kjører dem rundt.
Vil du det? Ikke jeg.
De bor iallfall ikke i en pasteurisert virkelighet som oss.
I den virkeligheten kan du gå ute om kvelden og ta offentlig transport.
-Ikke kødd med meg. -Hva?
Har du brukt offentlig transport?
-Ja. -Gi deg.
Hvor er togstasjonen i Santa Monica?
Mellom Ocean og Venice.
Feil.
Hvor mye koster en billett?
-Jeg vet ikke. -Selvsagt ikke.
Vi er voksne, pappa.
Vi kan fritt velge hvor vi vil bo.
Ok?
Camila, jeg hjelper deg med hva som helst.
Men ikke be meg ikke ønske ditt eget beste.
Kom igjen. Det holder på å bli sent.
Noen ganger er ditt beste ikke vårt beste.
La oss dra før mamma gjør kål på oss.
Hvordan går det med det?
Det går.
Si om du vil invitere Jon og Stephen.
Pappa, husker du Paco?
Hvem?
Paco, Guido og Ernesto.
-Firfislene mine. Da vi bodde i Mexico. -Ja visst.
Da jeg var liten, tok jeg dem med da vi flyttet til LA
fordi jeg dro fra alle vennene mine i Mexico.
Så jeg gjemte Paco, Guido og Ernesto i en koffert
med en plastpose og vann.
Jeg sa det ikke til noen.
Da vi kom til det nye huset,
åpnet jeg kofferten.
Den var dyvåt, plastposen var åpen,
og vennene mine var forsvunnet i klærne.
De rørte seg ikke, så jeg kastet dem i toalettet
for å se om de kunne svømme.
Og de sank.
Jeg skjønte at de var døde og gjemte dem i en skoeske under senga.
Etter noen dager begynte det å lukte, så jeg la dem i fryseren.
Mamma laget fisk til middag,
og jeg ville ikke røre maten fordi jeg fikk hetta.
Jeg trodde vi spiste vennene mine.
Hva er det?
Jeg visste ikke det. Hvorfor sa du det ikke?
Du var nok bortreist.
Du drev med noe i Marokko.
Eller kanskje du var hjemme.
Jeg husker ikke.
Det gjør ingenting.
Finner du ei bombe på flyplassområdet,
ta den med til nærmeste informasjonsskranke.
Takk for at du tar hensyn.
Ikke snu deg til venstre.
Hallo, sir.
Ta av deg brillene.
-Hva er formålet med reisen? -Vi bor her.
Nei, det gjør dere ikke.
Fingeravtrykk.
Jo. Vi bor her.
Jeg er journalist, og dette er hjemmet mitt.
Det er det ikke.
Du har et O-1-visum. Se på kameraet.
Jeg har et O-1-visum fordi jeg arbeider og betaler skatt her, så…
-Jeg kan kalle dette stedet hjemme. -Fingeravtrykk.
Det kan du ikke.
Ser du meg i ansiktet, kjenner du meg kanskje igjen og vet…
På engelsk.
-Det holder. -Hva heter du?
-Unnskyld? -Navn.
Pappa, slutt.
-Flytt armen. -Jeg vil snakke med din overordnede.
Det er unødvendig.
Å, "det er unødvendig".
Du kan gå.
Neste.
Drittsekk. Kom igjen.
Kom igjen.
Unnskyld?
-Er du en leder? -Ja.
Den tjenestemannen var uhøflig mot meg.
Jeg har bodd her i 15 år,
og han sier at jeg ikke har rett til å kalle dette hjem.
Det var opprørende.
-Hva er statusen din her? -Jeg har et O-1-visum.
Da kan du kalle dette hjem.
Om han er nasjonens ansikt, så gjør noe.
Det var ydmykende.
Beklager dette, sir. Jeg skal ordne det.
Jævelen bør be om unnskyldning.
-Mannen er opprørt. Han ble ydmyket. -Jeg var ikke respektløs.
Han var aggressiv.
Nei, han må be om unnskyldning.
-Jeg ordner det. -Nei, be om unnskyldning nå.
Hva skjedde? Pappa, gi deg.
Han må si at dette er hjemmet vårt.
-Dette er ikke hjemmet ditt. -Hva sa du?
-Slik er reglene her. -Hvilke regler?
Denne personen har et O-1-visum og familien hans et O-3.
Så de kan kalle dette hjemme.
-Hører du? -Be dem om unnskyldning.
Nei, dette er ikke hjemmet deres.
Hva er du? Meksikaner, kineser, svensk?
-Sir. -Jeg vokste opp og gikk på skole her.
-Dette er hjemmet vårt. -Kontroller sønnen din.
Jeg roer meg ikke ned!
Hold kjeft og vis respekt.
Jeg er lei av dette tullet her til lands.
Ok, bare kall dette hjemme.
-Se oss i øynene. -Ikke snakk slik til ham.
Snakker du spansk? Du ser mer meksikansk ut enn meg.
Jeg skjønner ikke.
Er du redd de skal skjønne at du er meksikaner?
Jeg er amerikaner.
Amerika er et kontinent. Vi er alle amerikanere.
De stjal navnet vårt.
-Han forstår. -Han har ikke sagt unnskyld.
-Si unnskyld. -Si du er lei deg.
-Si du er lei deg.
-Hva skjer? -Hva skjer?
Si du er lei deg!
Kom igjen!
Si det!
Si du er lei deg!
Slipp meg, cabrón!
-Lorenzo! -Pappa!
Pappa!
-Takk. -Ingen årsak.
Ha en fin dag.
Lorenzo, flytt kofferten din!
Ok, jeg gjør det.
Jeg går en tur. Jeg har hodepine.
Kom og legg deg litt.
Se om du kan forandre hvalrossansiktet ditt.
Du kan ikke gå på prisutdelingen slik.
De vil ha dere til å tro at Jesus var hvit.
Det er løgn.
Jesus var ikke hvit, men brun!
Og han var palestiner.
Du…
Unnskyld, sir?
Velkommen om bord i Metro Expo Line.
Togets endestasjon er
stasjonen i Santa Monica sentrum.
Neste stopp er Expo Park, USC Station.
Ankommer nå.
Gå ut her for California stasjon, Naturhistorisk museum.
Nei, la dem være.
La meg være, bestemor.
Hold avstand. Dørene lukkes.
Fanken.
Sir…
Går det bra?
Sir?
Går det bra?
Trenger du hjelp?
Kan jeg hjelpe deg?
Jeg forstår ikke.
Jeg forstår deg ikke.
Sir?
Jeg forstår ikke.
Juan!
Nødtelefonen?
God kveld.
Jeg er stolt over å være her
og representere pappa og familien vår.
De siste dagene har vært veldig triste,
men i dag velger jeg å være stolt og glad.
Jeg skal lese pappas tale for dere.
Han hadde den på seg.
Kjære kollegaer i Det amerikanske journalistforbundet…
Det er alt.
Pappa liker ikke å være i søkelyset.
Man kan si at han fikk slag for å unngå denne seremonien.
Han ler nok av oss i koma.
Silverio Gama elsker California.
Han bodde her de siste 20 årene av livet sitt.
Og han oppdro oss her.
Og han er sikkert stolt av at dette landet han kalte hjemme,
gir ham slik en prestisjefylt pris.
Han savnet også Mexico sterkt.
Før vi ser på videoen som hans kollega og venn Martín Solís
klippet for oss i kveld,
vil jeg gjerne be dere
gi en stor applaus
til faren min, årets prisvinner,
Silverio Gama.
Kom igjen, høyere!
Høyere!
Er det normalt?
-Hva da? -Er den lyden normal?
Ja.
-Sengetøyet er dyvått. -Ja.
Han er også våt.
Kanskje bagen var full? De kan ha glemt å skifte.
Jeg tilkaller sykepleieren.
Er det noen bedring, doktor?
Nei. Vi kan bare vente.
Det er en stor blødning i en hjernelapp.
-Dette kan ta lang tid. -Hvor lang?
Jeg vet ikke.
Tror du han er her med oss?
Hører han oss?
Ja, han er her.
Men samtidig er han ikke det.
Et koma er et mysterium, Camila.
Hva gjør han med øynene?
Det er en refleks.
Det føles som om han presser når jeg tar hånda hans.
I går satte vi på musikk
og noen opptak fra da vi var barn,
og han gråt litt.
Silverio… hører du meg?
Hvor er du?
Jeg føler at du hører meg.
Har du sett fjernkontrollen?
Nei.
Ingen hjalp ham.
På endestasjonen var han eneste passasjer.
En rengjøringshjelp fant ham.
En landskvinne, Refugio Domínguez.
Hallo, Refugio.
-Hei. -Vi snakket med henne i dag.
Vi får snakke med henne.
Takk for at du ble med. Si hva som skjedde.
Jeg skulle vaske vogna som vanlig og så at den ikke var tom.
Jeg trodde det var en fyllik, for det er vanlig her.
Men så så jeg fiskene på gulvet.
De var axolotier.
Alle var døde, og gulvet var vått. Det luktet vondt.
Silverio.
Silverio?
Hvordan har du det?
Du virker sliten.
Fredfylt.
Rolig.
Hva gjorde faren min på Santa Monica-toget?
Han ville føle seg mer meksikansk.
Men hodet hans eksploderte på grunn av alle meksikanerne.
For en drittsekk du er.
Noe rart skjedde nylig på soverommet vårt i Los Angeles.
Jeg lå på magen
og noe begynte å dra i beina mine.
Det trakk meg oppover. Jeg kunne ikke gjøre noe.
Drømmen var så realistisk.
Jeg er sikker på at det skjedde da Silverio fikk slag.
Takk for at dere fraktet ham til Mexico.
Pappa!
Pappa! Hva heter sangen?
Jeg husker ikke navnet, men jeg elsker den.
Du gjør alltid det samme.
Du tar noe, så glemmer du.
Men, mamma, du danset alltid til den sangen med pappa.
Faren din var kjedelig.
Han likte ikke å danse, og det er det jeg liker best.
Tøffe menn danser ikke.
Jeg koste meg med TV hjemme, og se hvor du har ført meg.
Jeg ville bare se slutten av filmen.
Ok, mamma, men kan noen si navnet på sangen?
Hva mener du?
Bror, husker du navnet på sangen
pappa plystret til oss da vi var barn?
Hvor førte du oss, bror?
Han plystret ikke engang en ranchera til meg.
Ikke dra igjen, mørken.
Kom tilbake.
Du drar uten å ha meg med i en film.
Ikke engang som statist.
Fortsett!
-Hvor kommer dere fra? -Fra nord!
Fra helvete, men de vet ikke at de lever i helvete.
Hvor fører dere ham?
Sørover. Vi skal gjenopplive ham med dette.
Han vil gjenoppbygge seg helt.
La hele verden se sørover!
Hvordan vet dere at det er i den retningen?
Pappa!
Lorenzo!
Gå den andre veien!
Nei, pappa!
Vi blir med deg!
Snu, vennen!
Det er ingenting her for deg!
Og for deg?
Vi ses når jeg er tilbake!
Når blir det?
Når?
Pappa!
Tekst: Jon Sæterbø